Ja, internet se je začel tam v 60. letih prejšnjega stoletja
in najprej je bilo mišljeno tako, da se računalniki med sabo pogovarjajo
s tem, da se identificirajo s številkami.
Vsak računalnik ima neko številko. To so rekli, da so IP številke,
in potem, če si vedel številko računalnika,
si mu lahko poslal neko sporočilo, tam je pa nekdo to prebral.
Potem ko je bilo tega vedno več, so ugotovili, da je to nepraktično.
Težko si je zapomniti take dolge številke, kdo je kdo,
in potem so nekako tisti, ki so razvijali internet,
prišli z idejo, da bi se kot človeški uporabniki uporabljale domene.
To so pa neki črkovni nizi, taki preprosti, ki jih poznamo,
ime organizacije, priimki, imena itn., in si lažje potem nekaj zapomnimo
in lažje potem pridemo do nekih sogovornikov, do nekih virov na internetu.
In to je pač domenski sistem.
Potem ko imate domene, se računalniki še vedno potem
spodaj pogovarjajo preko številk
in zato rabite tudi nek sistem,
ki preslikuje te domene v številke in obratno.
In temu se reče DNS sistem.
In ta stvar se je bolj razvila tam v 80. letih.
Na Jožefu Štefanu
so že v 80., 90. letih potekale raziskave
o komunikaciji med računalniki.
Takrat internet pač ni bil edini način,
da se to dela, je bilo mnogo drugih stvari
in potem tudi mnogo raziskav,
na kakšen način in kako naj se računalniki med sabo pogovarjajo.
In ene raziskave so bile tudi na področju interneta.
In tako se je na Jožefu Štefanu že pridobila vrhnja domena
za bivšo Jugoslavijo, .yu - ju,
že leta 1989.
In potem so se delali neki eksperimenti.
Namreč, pri domenah bi še pojasnil to.
Domene imamo generične, kot jih vsi poznamo, recimo .com domeno,
pa recimo www.lufthansa.com itn.,
potem so pa še državne, nacionalne domene,
recimo za Slovenijo .si, za Francijo .fr itn.,
kjer ima vsaka država nek register, ki obdeluje te državne domene.
Tako je pač tudi na Jožetu Štefanu. Leta 1989 je obstajala še Jugoslavija,
in Jožef Štefan je zaprosil za Jugoslavijo domeno .yu.
Takrat je to izgledalo nekako kot za celo Jugoslavijo,
ampak takrat je bilo samo par računalnikov,
ki so bili eksperimentalno v internetu in pač to ni bilo nič posebnega.
No, in Jožef Štefan je takrat dobil to vrhnjo domeno za Jugoslavijo, .yu.
No, brž ko je kazalo, da se bo Slovenija osamosvojila,
so bile pa želje, da bi pač dobili slovensko vrhnjo domeno,
neko slovensko vrhnjo domeno.
In ko smo komunicirali s kolegi v Ameriki,
so rekli: »Ja, ampak to gre šele takrat, ko boste vi člani Združenih narodov.«
Res si je Slovenija že v začetku leta 1992
prizadevala in potem končno postala članica Združenih narodov.
Mislim, da 22. maja 1992,
ampak je že par mesecev prej kazalo, da bomo postali,
in smo lahko pač te postopke nadaljevali.
Namreč, vsaka država, ki je članica Združenih narodov,
dobi neke oznake, ki so potem koristne
pri komunikacijskih protokolih, pa uradnih drugih stvareh.
In tako je organizacija za standarde ISO
po standardu 3166 dodelila Sloveniji
že, mislim, da marca 1992, ko je kazalo,
da bomo potem čez dva meseca postali člani Združenih narodov,
dvočrkovno oznako, .si,
tročrkovno oznako, ki je SVN,
in številčno oznako, ki je 705.
In te oznake
niso bile koristne potem samo kasneje za internet, ampak tudi za druge stvari.
Recimo oznaka oz. koda SI je bila potem tudi osnova za oznako slovenske valute,
SIT, potem slovenski tolar.
To zdaj ni več aktualno, ne.
Skratka, Slovenija je potem marca 1992
dobila to dvočrkovno kodo, ki je bila potem osnova za slovensko vrhnjo domeno.
Ampak, to je še premalo.
Če hočeš biti vključen v svetovni internet, moraš biti vključen v ta
internetni prostor, se pravi v nek vrhnji strežnik v Ameriki.
In to je bila neka organizacija, ki se imenuje IANA,
kjer si lahko zaprosil, da si vključen v ta svetovni internet.
In mi smo potem takoj, ko smo dobili slovensko vrhnjo domeno .si,
zaprosili IANO, da nas vključi pod to slovensko vrhnjo domeno .si.
Takrat je bila stvar mogoče bolj preprosta, kot je danes
za kakšnega, ki se danes vključuje kot nova država.
Takrat je bila ta IANA, v glavnem je bil to inženir,
Jean Coustel, pa smo si izmenjali e-pošto z njim.
In v bistvu je on to domeno dodelil nekim zaupanja vrednim osebam.
Skratka, jaz sem postal administrativni kontakt te domene,
Avgust Jauk je postal tehnični kontakt.
Čeprav tukaj znotraj Slovenije smo se pa dogovorili,
takrat je bil tudi Arnes v ustanavljanju kot javni zavod
za internet na področju znanosti in šolstva,
da bo to formalno gledano Arnes tisti,
ki bo nosilec te domene za Slovenijo in tega dela interneta.
Ja in...
Skratka, Jean Coustel nas je potem, mislim, da že konec marca, obvestil,
da je stvar ugodno rešena in da bo Sloveniji to dodelil.
Mislim, da je bilo 1. aprila,
ko smo bil vključeni v tisti vrhnji korenski strežnik v Ameriki
kot del interneta pod .si.
Zdaj, stvar
danes zgleda zelo enostavna, ampak takrat še vedno
kljub tej vključenosti v internet, en majhen del načina,
kako računalniki med sabo komunicirajo.
Bilo je mnogo, mnogo drugih protokolov,
še vedno je veljala vrhnja domena za Jugoslavijo itn.,
in potem so bile narejene preslikave,
kako se določene stvari med sabo preslikujejo,
da potem elektronska pošta leti med takimi in drugačnimi naslovi in podobno.
Zdaj...
jugoslovanska domena...
Mi smo vedno poskušali čim več uporabljati slovensko domeno,
ampak morali smo pravzaprav kljub razpadu Jugoslavije
še nekaj časa nam je nekako obležala na ramenih ta jugoslovanska domena .yu.
To pa zato, ker
takrat je Jugoslavija razpadla, Slovenija in Hrvaška sta se zmenili,
preostanek Jugoslavije pa je bil v glavnem Srbija pa Črna gora.
In oni so želeli imeti .yu,
ampak takrat niso bili priznani mednarodno, zato niso mogli tega dobiti,
in mi smo morali to domeno .yu imeti
kot Arnes do leta 1994, mislim.
Takrat smo potem lahko to prenesli v tisti ostanek Jugoslavije,
ampak ta ostanek Jugoslavije se je pa še naprej delil,
med Srbijo in Črno goro.
In potem je Srbija nekaj časa imela domeno, mislim, da .cs,
in šele, mislim, da 2006,
je potem Srbija dobila svojo domeno Republika Srpska, .rs,
in Črna gora .me.
In tako je potem, Hrvaška pa že prej .hr.
To bi še omenil, no.
Ko smo želeli imeti to slovensko kodo za Slovenijo,
neko dvočrkovno kodo, je bila prva želja
nas tu v Sloveniji, da bi dobili SL kot Slovenija, pa so rekli,
da je žal to že zasedeno. Sierra Leone je to že pred vami registrirala.
Tega ne morete dobiti. Potem pa so gledali, kaj bi še ostalo.
In potem je dobila Slovenija .si.
No, in od takrat smo se pa že čisto navadili.
Ja, to je zgodovina, no.
Kasneje je pa pač stvar zelo narasla.
No, mogoče še to bi povedal, katere so bile prve slovenske domene pod .si.
Ni bilo samo ene, bilo jih je več, to pa zato,
ker je bilo nekaj domen že registriranih pod .yu,
mislim, da jih je bilo 10, kot recimo ijs.yu,
pa univerza v Ljubljani je imela uni-lj.yu,
in takrat konec leta 1992 smo teh prvih 10 domen,
ki so bile registirane pod vrhnjo domeno za Jugoslavijo,
prenesli pod vrhnjo domeno za Slovenijo .si.
Se pravi, teh prvih deset je bilo. V glavnem so bile to pač
ljubljanska, mariborska univerza, Arnes in Jožef Štefan.
Pa še ene par komercialnih firm. Mislim, da je bil Aster, Pasadena,
skratka, to je bilo prvih 10 domen pod .si.
Kasneje pa jasno, ne.
Ko so ostali načini komunikacije med računalniki počasi izginevali
in je internet postal kar praktično edini način,
kako se računalnik in ljudje za računalniki med sabo pogovarjajo
in kako se dostopa do virov itn.,
se je pa ta domenski prostor blazno razširil
in Slovenija ima že ogromno domen pod .si.
Obstaja tudi domena zanka za države v Evropi kot EU,
pa vsaka druga država, pa generične vrhnje domene,
tista .com, ki je bila že mnogo let,
pa še mnoge druge so se pojavile tekom let.